PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
FILADELFIE USA
Ahoj, tati.
Proč mi voláš zrovna teď? Chystal jsem se do postele.
- Mám velké překvapení. - Jasně.
Znáš pořad Queer tým?
Kdo je sakra Kvírtým?
Ten pořad, kde ti změní vizáž i životní styl.
Ale ne, už vím, co to je. Ano.
Queer tým. To je ten pořad, co u něj vždycky brečíš.
To je... Já...
Měl jsem něco v oku.
- Zdravíme, Michaeli. - Rádi vás poznáváme.
Vy máte ale krásné pyžamo.
No, děkuji. Nechystal jsem se do postele.
Paní Whitehallová, Hilary, si dala pár skleniček Prosseca.
Je tak trochu, však víte...
Panebože!
Jack bude mít bratříčka nebo sestřičku. Fajn.
O TÝDEN POZDĚJI
WEST END LONDÝN
Dámy a pánové, přivítejte, prosím, pana Jacka Whitehalla!
Zdravím a vítejte u S tátou na Vánoce.
Ano, v podstatě půjde o Vánoce s rodinou.
Dojde na hádky, nevítaného hosta
a v jednu chvíli usne postarší muž
uprostřed nějaké rasistické věty.
Každý rok se tátu snažíme uvést do vánoční nálady.
Prášky na srdce mu dáváme do adventního kalendáře.
Loni jsme mu to ještě ozvláštnili tím,
že jsme do jednoho okénka přilepili Viagru.
Jo. To byl divný Štědrý večer.
Nikdy jsem neviděl koledníky utíkat tak rychle.
Pokud neznáte mého otce,
tak má velice... specifický smysl pro humor.
Proto si domů nevodím dívky.
Kdykoli jsem to totiž udělal, byla to katastrofa.
Pořád vzpomínám na jedny Vánoce.
Přivedl jsem si dívku, abych ji s ním seznámil,
takže jsem ji vzal k nám.
A můj otec řekl: „Chtěla bys provést po našem domě?“
A já si říkal: „Proboha, to snad ne.
Jen žádné provázení po domě.“
Řekl bych, že náš vztah byl v troskách
už ve chvíli, kdy vešli do kuchyně.
Protože v kuchyni mého otce
byl v podlaze postavený vinný sklípek.
Vinný sklípek.
S malými padacími dveřmi, které do něj vedly, a s visacím zámkem.
A můj otec považoval za vhodné
přes něj přejít a zašeptat jí do ucha:
„Tady držím svoji tajnou rodinu.“
A to není to nejhorší.
To nejhorší se stalo před pár Vánocemi.
Moje sestra, kterou tou dobou pustil ze sklepa, tak...
Přivedla si na Vánoce přítele.
A tenhle přítel byl v té době trochu...
No, podsaditý. Podsaditý gentleman.
Dobře stavěný.
Veselý.
Morbidně veselý. A...
Velký, velký kluk. Nicméně.
Zvoní na zvonek.
Já jsem se sestrou v kuchyni. Je to jako zpomalený záběr.
Oba se snažíme dostat ke dveřím dřív než otec.
Nestihli jsme to.
Přišli jsme právě ve chvíli, kdy otec otevřel dveře
a ani toho kluka nepozdravil,
jen ho sjel pohledem a zařval na mámu do kuchyně:
„Hilary, budeme potřebovat víc krocana!“
Mimochodem, mámu z tohohle taky nevynechám.
Moje máma je taky šílená. Je to psí máma.
Moje máma je psí máma. Byla to moje máma.
Pak jsem ale odešel z domova a jsem pro ni mrtvý.
Má teď jediné dítě. Svého psa, Philomenu.
Ano, vidím, že Philomena tu má fanoušky.
Dostalo se to ale do fáze posedlosti.
Je to posedlost Philomenou.
Můj pokoj u nás doma musel být vyklizen
a změnil se ve Philomeninu svatyni.
Jsou tam fotky Philomeny, jsou tam portréty Philomeny.
Jsou tam modely Philomeny.
Je tam pasivně agresivní výšivka na ozdobných polštářích
roztroušených po místnosti.
„Potřebovala jsem pomocnou ruku a našla jsem tlapku.“
O Vánocích máma zuřivě nakupuje dárky.
A nejde jen o to, že nakupuje dárky pro psa.
Taky kupuje dárky sobě,
pak je zabalí a předstírá, že jí je daroval ten pes.
Ne! Nepodporujte tohle chování!
O Vánocích tam musíme sedět,
sledovat, jak rozbaluje dárky, co koupila
a zabalila sama sobě a předstírá, že jsou od psa,
a sedět tam a předstírat, že jde o chování racionálního člověka
a ne někoho, kdo potřebuje pomoc od psychiatra.
„Co asi Philomena mamince koupila?“
Doufejme, že svěrací kazajku.
Pak přijde další část.
Další část jsou dárky, které koupila ona Philomeně.
Dárky pro mě jsou teď k smíchu.
Od matky dostávám jen pasivně agresivní dárky.
Třeba deodorant.
Loni to byly dětské dupačky. Říkám: „Já ale nemám dítě.“
„To já dobře vím.“
Philomena je neskutečně rozmazlená.
Philomena loni dostala k Vánocům ručně vyrobené sušenky.
Ano, ručně vyrobené sušenky.
Ve čtyřech příchutích.
Sedím tam, zatímco máma krmí Philomenu ze sušenkového švédského stolu.
„Kterou příchuť máš nejradši?
Vanilku s kardamomem nebo vanilku se skořicí?“
„Jak vybrané patro podle tebe Philomena má, mami?
Když jsem ji před chvílí venčil, netvářila se moc vybíravě,
když olizovala řiť jiného psa!“
„Neposlouchej ho.
Neposlouchej ho, Philli.“
„Panebože, teď ti ten pes olizuje pusu.“
Co to má být?
Moje matka, což je neskutečný germofob,
který si vlhčeným ubrouskem otře bankomat, než ho použije,
najednou v podstatě líže zadek sousedovic shih-tzu.
Nicméně...
jsem trochu krutý. Mám úžasné rodiče.
Jsou to úžasní, úžasní lidé
a vždycky mi byli ohromnou podporou.
Už když jsem byl malý.
Býval jsem totiž trochu problémové dítě.
Problémy se mnou spočívaly v tom, že jsem chtěl být na jevišti,
i když jsem byl malý kluk
a nikdy mě nevybrali do žádného školního představení,
protože jsem vypadal trochu zkroušeně
a měl jsem vadu řeči.
Což není to vtipné.
Ano: „Aha.“ Fakt díky!
Vy, co se tamhle smějete: Nasrat!
Dobře?
„Tak se zasmějeme klukovi s vadou řeči.“
To není to, co... Taky se zdá, že se mi to vrací. Co to...
Nahodilas mi to, mrcho.
Každopádně mám...
Měl jsem vadu řeči. A...
A co by... Tak dost! Ne!
Dělal jsem konkurz na všechna představení a nedostal se do žádného.
Takže se stalo to, že si rodiče stěžovali ve škole
a učitelka z dramaťáku si musela vymýšlet role ve hrách...
abych sklapl.
Bylo to neskutečně trapné pro všechny zúčastněné,
protože já stál na jevišti a snažil se,
rodiče seděli v hledišti s nasazeným statečným výrazem,
ale hluboko uvnitř všichni věděli,
že v Betlémě žádný emu nebyl.
Ještě někdo se zúčastnil vánočních představení,
do kterých brali úplně každého?
Jo, je to výsměch.
Stál jsem tam jako emu hned vedle humra a Ježka Sonica.
Máma se mě snažila rozveselit.
Říkala: „Jacku, to přece nevíš. Třeba byl u jesliček i emu.“
A já: „Mami, probereme si fakta.
Zaprvé, emu žijí v Austrálii.
Navíc neumí létat.
Takže pokud tenhle emu není superplavec,
nebo nespí s jedním z těch králů, je to blbost.“
Ano, věděl jsem, že emu jsou z Austrálie.
O emu jsem věděl všechno. Proč? Protože jsem skutečný herec.
Studoval jsem svoji roli.
Jo.
Roli, kterou jsem tak zoufale chtěl v té hře sehrát.
Jo, postavil jsem se té učitelce z dramaťáku
kvůli tomu debilnímu scénáři.
Šlo v podstatě o egomasturbaci Patricka Windlera,
který hrál osla.
„No není ten oslík úžasný?
Odvezl Marii a Josefa z Nazaretu do Betléma.“
Víte, jak dlouho mu to trvalo? Těch 150 kiláků z Nazareta do Betléma?
Tomu oslovi to trvalo čtyři dny.
Čtyři dny!
Slyšel jsi někdy o navigaci Waze, kámo? Tohle je ubohost.
Není divu, že když jste dorazili, nebylo v hostinci místo.
Ta jedna hvězda na nebi nebyla směrovka od Boha.
To bylo jeho Uber hodnocení.
Jo.
A co jste čekali?
Co jste čekali...
když jste si vybrali pitomé zvíře
pohybující se průměrnou rychlostí 15 km za hodinu?
Zvlášť, když ve stejné scéně z Betléma
máte i druhého nejrychlejšího ptáka na světě,
který dosahuje rychlosti 50 kilometrů za hodinu.
Co to slyším za otázku?
„Za jak dlouho by tu cestu zvládl emu?“
Dvě hodiny a padesát čtyři minuty.
Přesně tak.
Ano.
Jo.
Marie mohla rodit ve střešním apartmá,
kdyby jela na emu,
a ne v posraným chlívu vedle krávy, ovce
a zatraceného SpongeBoba v kalhotách.
A nejde jen o rychlost, dámy a pánové.
Emu jsou i pohodlní.
Mají dvě vrstvy peří.
No ano. Emu jsou jako polštáře na chůdách.
Viděli jste v poslední době oslí hřbet?
Procestovat na něm 150 kilometrů venkovskou krajinou?
Chci jen říct,
že pokud má Marie vypadat jako panna i v cíli...
naskočte.
No jo.
No, dámy a pánové,
myslím, že je konečně čas zavolat mého pomocníka.
Ano.
Ducha minulých Vánoc.
Přivítejte prosím mého otce, Michalea Whitehalla.
A tady přichází Michael Whitehall.
Starý, že skoro neustál ten nápor,
ale přec je pojištěn.
Můžu ti něco říct?
Je totiž hrozně hezké, že tihle lidé...
nevím, co to dělali, asi skandovali, když jsem přišel, což je milé.
Připadalo mi to trochu hlasitější, než...
když jsi přišel ty. Chci říct, že... Ne.
To...
Určitě...
Určitě se mi to zdálo...
Jen mi to tak zboku připadalo...
Připomnělo mi to nedávnou dobu, asi dva, tři týdny zpátky...
to jsme byli v divadle
a když jsme vyšli, procházeli jsme skrz Soho.
- A šli tam tihle mladí... - Mladí!
„Tihle mladí!“
Šli jsme po chodníku
a tihle mladí šli po chodníku opačným směrem.
Tři mladí.
Prošli kolem tebe, protože jsi šel první,
protože já s matkou samozřejmě chodíme až za tebou,
když jsme na ulici.
Víme, kde je naše místo.
A jeden z těch mladých si mě všiml, přišel ke mně a řekl:
„No do prdele! Vy jste táta Jacka Whitehalla!“
A já řekl tomu mladému...
Nebo mladýmu...
„Kdybys trochu koukal kolem sebe,
všiml by sis přímo Jacka Whitehalla...
který jde tamhle před námi.“
A on na to: „No jo, to je fuk.“
A pak odešel.
Naprosté dno mojí kariéry přišlo, když jsme natáčeli S tátou na cestách.
Prošli kolem tebe dva Američané. Poznali tě.
Ale mě ne.
Prošli kolem mě a jeden z nich popisoval kamarádovi náš pořad
a já ten popis zaslechl.
Vyprávěl: „No jo, je to pořad na Netflixu.
Je to o váženém postarším anglickém gentlemanovi,
který cestuje po světě se svým nablblým synem.“
Ještě jedna věc, než půjdeme dál. Stanovíme si domácí pravidla.
Nejde jen o pravidla pro pořad.
Jsou to pravidla,
která bych rád o letošních Vánocích uplatnil i doma.
Nejdůležitější z nich je, prosím, pro lásku Boží,
mohli bychom být ušetřeni tvých tátovských vtipů?
Ne.
Omlouvám se, dámy a pánové. Tohle ale musím říct.
Vy neznáte jeho tátovské vtipy, chápete?
Nevíte, čím si musím procházet každé Vánoce.
Každý rok, ve chvíli, kdy ten krocan přistane na stole...
No ano, vlhký.
- Panebože! - To je ono.
Ne!
On to slovo nenávidí... Nenávidíš slovo „vlhký“.
Nenávidím to slovo.
Žádný syn ani dítě by neměl slyšet rodiče říkat tohle slovo.
S tebou je to navíc jako soutěž,
snažíš se to slovo na „V“ říct tolikrát, kolikrát to jen jde.
- Ano, mluvím o vlhké pipině. - Ano.
O té pěkně buclaté, vlhké pipině.
Taky mluvíme o prsíčkách a stehnech a o tom všem.
Na Vánoce by o tomhle měl mluvit každý otec.
- Ne! Ne. - Ne?
A další věc, kterou naprosto nesnáším,
opakuje se to pravidelně, každé Vánoce.
Před svými dětmi, když mámě servíruješ krocana,
každý rok, úplně každý, řekneš...
„Dá si mamča nádivku?“ Ale vždyť...
Tedy...
Já vždycky...
- No tak, ne! Nepodporujte to. - Říkám to odjakživa.
Je to jen rodinný vtip.
- Není to rodinný vtip. - Ale je.
Mamča si nikdy nestěžovala.
Tohle je ten problém.
Když procházím rodinné archivy, vidím, že jsi sériový delikvent.
Tohle je skutečná domácí nahrávka.
Dámy a pánové, exponát A.
A pořádná krůta.
- Můžeme... - Je to vážně velká krůta.
Jo.
Už jsem slyšel o pořádných pipinách a jednu jsem si i vzal,
ale tohle je vážně velká a tučná pipina.
Ale tati!
Ne. Ne, ne.
„Ale tati!“
Vidíte, co jsem měl na mysli tou vadou řeči?
Jo, ale je hezké, že ses postavil za mámu
a řekl jsi: „Ale tati!“
Však víš.
Bohužel se nejednalo o výjimečnou příhodu.
Tady máme kousek prsíček
a tady jsou další prsíčka.
Dáte si?
Jacku, nech to pití.
My to chápeme.
Máš něco proti tomu slovu?
Jo. Nejde o... Nejde o to slovo.
Je to obsah toho vtipu.
To slovo není takový problém. Ale není to super slovo.
No, a co kdybych použil jiné slovo než „prsíčka“. Třeba...
Třeba, „nárazníky,“ nebo něco takového?
Co kdybych řekl, že má tvá matka parádní nárazníky?
- Bylo by to tak lepší? Bylo? - Ne.
Mluvili jsme o krocanovi.
- Přesně. - A krocaních prsíčkách.
Proto by nešlo použít „nárazníky“.
- Ne, no, možná... - „Dáš si stehno nebo nárazník?“
- To tak úplně... - Ne.
Ne, to asi nebyl moc rozumný návrh.
Jde taky o to, že tenhle vtip říká
v podstatě už od chvíle, kdy jsem se narodil.
Tohle je klip, kdy jsem byl ještě v porodnici.
Na předchozím záběru jsme viděli matčina prsíčka.
Jack ukázal, že stejně jako jeho otec, i on je spíš horňák.
Proč že tvoje matka tohle vše shromáždila?
Asi chtěla mít důkazy k rozvodu, až...
Ohromuje mě, že tohle vše má.
No, tohle mě přivádí přímo k věci,
což je rok 2019. Musíme tě trochu probrat.
Myslíš probudit?
Ne, probudit ne. Vlastně ano.
Budou to jen malé změny tvých Vánoc,
ale budeš pak mnohem víc probuzený.
Takže například letos...
budeš podávat i něco pro vegany?
- Něco pro vegany? - Ano.
K vánoční večeři.
Kdo jsou vegani? Jsou...
Jsou jako...
Jako vegetariáni, ale víc hardcore.
A to chceš říct,
že tihle vegetariánští lidé budou na Vánoce u mě doma?
- Kdyby... - Zní to pravděpodobně?
Kdybych měl dům plný vegetariánů,
řeknu jim, ať táhnou do prdele.
To není něco pro vegetariány.
Jasně.
Myslel jsem třeba ořechové koule.
Vlastně ne. Tedy, ta myšlenka
na vtipy, které by následovaly po ořechových koulích...
„Hilary má o Vánocích ráda plnou pusu koulí.“
Ne. A tohle je další věc.
Jde o to, jak píšeš své vánoční pozdravy.
Jde o to, že v roce 2019 jsou někteří lidé nebinární.
Jo. Vstupujeme na minové pole.
- Nebinární? - Ano.
Slyšel jsi o genderfluid?
- Genderfluid? - Ano.
To je to, co po tobě zůstalo na prostěradle?
Ne.
Když jsi byl v pubertě?
- Ne. - Vždycky bylo potřeba ho vyprat.
Já si vždy naivně myslel, že je to zubní pasta.
- Nebyla to zubní pasta. - Ne, tohle...
- Tohle není genderfluid? - Ne!
A co je tedy genderfluid?
- Bože. Dobře. - Povídej.
V roce 2019
nemají někteří lidé potřebu identifikovat se jako muži či ženy.
Někteří lidé chtějí mít neutrální gender
a proto je nutné použít genderově neutrální oslovení,
když s nimi mluvíš nebo jim píšeš přání.
Takže už žádné pane nebo paní.
Od teď používáme anglicky genderově neutrální Mx, ano?
A co je vážně nádherný zvrat osudu...
pokud si pamatuji správně, vždy jsi všechny své pozdravy podepisoval...
pomocí „M“ a „X“ jako pusy.
Ty si to neuvědomuješ...
ale vlastně...
on je průkopník!
Ty ses identifikoval
jako genderově neutrální, až kam mi paměť sahá.
Jsem na tebe moc hrdý, tati.
Jsem na tebe hrdý, tati/mami, že...
jsi nebinární a hrdý.
Takže podívejte, jediná věc, kterou chci k Vánocům,
je přivést tátu do 21. století.
Cestoval jsem proto do Filadelfie,
abych se setkal s mistry proměny z Netflixu.
Dámy a pánové, tohle je Queer tým s největším heterákem všech dob.
FILADELFIE USA
Dnešními hrdiny jsou Jack a jeho otec, Michael, z Londýna.
Jejich vztah se pokazil v posledních několika letech,
kdy si na nich cestování po světě vybralo svou daň.
Jack se modlí za vánoční zázrak:
Že se on a jeho táta konečně naučí vycházet.
- Doufám, že to dají. - No není to hezké.
- Jo. - Zařídíme...
Vstupte!
Ahoj!
Rád tě poznávám.
- Ahoj, kluci. - Těší mě.
Nemáš spodky.
- To je odvážné. - Kdo je tenhle silák?
- To máš super. - Ale, ale, ale.
Panebože, tohle je paráda.
V první řadě před těmi smetanovými britskými stehny?
Nejsem já šťastlivec?
Tvoje nohy mají barvu krásného šálku odtučněného mléka. Paráda.
Já vidím půl zadku.
Proč jsem si vzal krátké šortky?
A zvláštní je, že výš to není o moc bledší.
- Je to jako... - Smetana.
Chci vidět, jak bílé to je. Můžeš rychle vstát? Otoč se.
- Vstaň a trochu se otoč. - Propána.
- Pěkná otočka. - Ne moc daleko.
Páni. Ta bílá je až nahoru.
- Tane, to je jeho řitní rýha. - To je paráda.
- Jde to. - Ty máš ponožky v Crocsech.
Jo, nemůžu vám ukázat nohy naboso.
Vidím jedno tvoje varle.
Než tě začneme kritizovat nebo shazovat,
chceme ti říct, že to chce hodně odvahy,
aby ses s tátou přihlásil k proměně k lepšímu.
Já to chtěl hodit na Michaela, já nepatřím...
Jsem tu, abych si s vámi promluvil o mém tátovi.
Myslím, že můj přístup ke stylu a péči o sebe ovlivnil můj otec.
Popravdě bych vám rád ukázal pár důkazů.
- Dobře. - Sem s nimi.
Můžu si to půjčit?
- Ano, jistě. - Díky.
Jacku, jsi moc daleko. Pojď k nám.
Ano. Pojď sem s tou chlupatou hrudí. Bože.
- A chlupaté nohy. - Je jako Simon Cowell, co?
Dobře. Tohle je první.
Tady je za komparz z Černobylu.
- Jeden ze sovětských vědců. - Ano!
Ruský vědec, tak chtěl vypadat,
ale měl i chvíle, kdy experimentoval.
- O tom jsem nevěděl... - S čím?
- ...než jsem našel tohle. - S muži.
- To mu přeju. S královničkami. - Ne, s...
- Se spoustou mužů. S tunami. - Možná.
Podívejte na něj! To je on...
Nikdy jsem neviděl starou fotku, která by mě přitahovala, ale tady...
Je to fešák.
Tvůj táta by v padesátkách válel.
Tobě se líbí Michael Whitehall z roku 1950.
- To rozhodně. - Byl to atraktivní muž.
- Ano, Michaeli Whitehalle, svěř se mi. - Proč bys...
Dej mi ten doutník.
Pomysli na to. Představ si to na chvilku.
Polož ten doutník.
Pak bylo období, myslím že v 70. letech,
kdy byl za Austina Powerse.
to je Mike Myers zamlada.
Podívejte na něj. Kdo je to?
Proboha, je to jako Úžo pětka ze šedesátek.
Ano!
Tohle je z pořadu Hetero tým, který točili v sedmdesátých letech.
Tohle byla Úžo pětka.
Líbí se mi, že tvůj táta byl gay naplno už v 70. letech. To je super.
Myslím, že tohle je chlap, kterého chci znovuobjevit.
Chci nás přivést k sobě.
Jak stylem, tak přístupem.
Jste pro a pomůžete mi...
- No jistě. - ...přitáhnout mého řvoucího otce
- do 21. století? - Já jsem pro.
Dlouho jsem neměl nic z fastfoodu, takže už je čas.
- Jdeme na to! - Ano! Joo!
O TŘI DNY POZDĚJI
- Nemáme vánoční petardy? - Zatím ne.
Ou, ahoj.
- Matko, otče. - Dobrý den, pane a paní Whitehallovi.
- Rád vás poznávám. - Potěšení na mé straně.
Sice vůbec netuším, o čem ten pořad je,
ale můžu říct, že jsem vždy podporoval
tuhle jejich LNER komunitu a...
Myslíte LGBTQ, Michaeli?
No já nevím, to je fuk.
Trochu se pobavíme o kuchyni.
Víš o tom, že kuchyně je tohle? Vím, že tu netrávíš moc času.
- Takže nevaříte? - Vánoce nejsou nic moc.
Máme spoustu práce, takže je to tu jak v továrně.
A on pak sedí tamhle u jídelního stolu
a v určitou chvíli zazvoní na zvonec.
A pak...
- Já nezvoním na zvonec. - Ale ano! Máš zvon!
- Hrozná lež! - Zvoní na zvonec!
- Hrozná lež! - A my musíme nosit jídlo.
Takže možná zkusíme zapracovat na vašich kulinářských přínosech.
Je důležité pro celou rodinu, abyste něco dělali společně.
Je to hezký způsob, jak utužit vztahy a navzájem se ocenit.
Řekněte mi jednu věc, která je ikoničtější než vánoční krocan.
- Nic. - Přesně.
Dobrá, maminko, budete mít volno.
- Bude spolupracovat otec se synem. - Toho si cením.
Až budeš chtít krocana, zazvoň na zvon.
Zazvoním.
Máte vážně skvělou příležitost se sblížit,
- zatímco budete něco dělat. - Ano.
Uděláme nádivku.
Všechno to zkombinujeme a pak budeme nadívat.
- Dobře. - Páni, sako jde dolů.
- Fajn. - Tohle je vážné.
Vrhni se na to a hněť to rukama.
Nechci si ušpinit košili.
Nádhera.
Podívejte, pánové, vy spolu vaříte. Můžete říct...
Až se zeptají, kdy jste naposled vařili spolu,
- můžete říct, že dnes. - Jo.
Kdybychom to dělali na Vánoce, měla by máma víc volna.
Nádhera.
- Šup tam s tím. - Roztáhni ty nohy.
Je to dost vlhké.
Tyhle dvě věty jsem nikdy neslyšel za sebou.
Netlač moc hluboko, ať nepřijdeš o hodinky.
To je ono.
Pořádně to tam nacpěte.
Ať tam nejsou vzduchové kapsy. Natlačte to do něj.
Mám to tam natlačit pěstí?
To je ono.
Tak. Myslím, že to takhle stačí, ne?
Tohle už z hlavy nedostanu.
- Nejde to vzít zpět. - Spokojený?
Takže to bude... Takhle to stačí?
Teď jen hodíme toho ptáka do trouby.
A zapnuli jste ji už?
Všimli jste si, že jsem se koukl na lednici?
Kolikrát... Kolikrát jsem asi tady v kuchyni byl?
- No ano, tady je. - Postarám se, aby byla zapnutá.
Jacku, jestli můžeš podržet dvířka.
A je uvnitř.
Paráda.
Takže druhá část naší lekce vánočního vaření.
Z krocana je vždy spousta zbytků.
Na Druhý svátek vánoční je fajn něco vzít
a udělat z toho něco jiného.
Vím, že ty a tvoje milá maminka milujete kari.
- Miluju kari. - Že?
Z tohohle mají být kostičky, je to tak?
Pěkné malé kostičky.
Vidíte, jak mi to jde?
- Vážně dobrá práce. - To je ono.
- Líbí se ti to? - Jo.
Zamíchám to.
- Jo. - Krása. To bude ono.
- Neměla by sem přijít i tvá máma? - Zavolám ji.
Hilary!
- Nevolej ji jako psa. - Nevolám.
- Takhle lidi volat nemůžeš.
- Zdravím. - Ahoj.
Jak kořeněné to chceš, matko?
Myslím, že tak středně.
Asi takhle?
Jo. Ať se stane cokoli, nesahej si na oči, Michaele.
Ani na tvé oči nebo zadek, řekl bych.
Tohle kari... já do něj vždy dávám chilli.
To můžete. Je trochu silnější, když ho dáte takhle.
Když ho v něm podusíte, tak trochu změkne.
Aha. A navíc si to člověk okoření podle svého.
- Jo. Máme různé chutě. - Jo.
Tohle je pro mě?
- To je pro tebe. - Nádhera.
Počkat, možná že tvoje je tohle.
Ne, to je tátovo.
Aha, takže tátovo, dobře.
To je... To je bez koření.
Dobře.
- Přidává to hloubku chuti. - A trochu umami.
Není to dost slané.
Tohle je naprosto odporné.
- Bože! - Co?
Je to hrozné!
Tati, dal jsem tam jeden kousek chilli.
Kam jdeš?
- Nesnáší... - Proč ses zamkl na záchodě?
To bylo naprosto... Byla to ta nejnechutnější...
Úplně mě pálí krk.
- Zkus mu dát sklenici mléka. - Jacku.
Musel jsem to vyplivnout.
Tohle tě trápit nemusí.
Počkej, až to vyjde druhým koncem, to si užiješ.
Mamka bude mít dlouhou noc.
Z největší výzvy v Queer týmu ještě uvidíme něco i později,
ale máme dost o čem mluvit, že?
Co je tohle?
To je fotografie, kterou jsem udělal pro charitu.
A tyhle dámy byly...
Nebyly to modelky, byly...
Unesené a...
Ne, ne. Ony...
Ta nalevo byla v podstatě má kamarádka.
Nevím, co se s ní stalo. Neozvala se...
No, samozřejmě nevím, co se stalo s kteroukoli z nich.
- Jednou to tělo najdou. - Tohle bylo...
Tuhle fotku stejně miluju.
Je to jedna z tvých nejlepších fotek,
takže jsem považoval za vhodné, když už děláme tenhle pořad,
abychom ji zopakovali.
Tak jsem to udělal.
Podařilo se mi najít přesně ty stejné dámy.
Rád bych tuto fotku věnoval památce ubohé Gladys,
pro kterou to byl až moc silný zážitek.
Na Vánoce jsou u nás velké téma kostýmy.
A teprve teď jsem si uvědomil, proč jsem byl kostýmy tak posedlý,
protože prvních pět let svého života
jsem se na každé Vánoce musel oblékat jako ty.
Asi jsem se v těch konzervativních šatech cítil nepohodlně,
protože jsem musel vypadat jako rozhodčí snookeru a...
očividně jsem se potřeboval vyjádřit.
A myslím, že proto, když už jsem se konečně mohl vyjádřit svým oblékáním,
to bylo opravdu velké.
Každé vánoční oblečení od toho roku...
Bože. Každé Vánoce jsem měl něco nového.
Měli jsme dinosaura.
Tady byl Captain Scarlet.
Velkostatkář.
Podívej na chudáka Barnabyho.
- Nelíbilo se mu to. - Nelíbilo.
„Proč mě v kočárku veze ten agent Gestapa?“
Zašlo to ovšem ještě dál.
Další rok jsem měl fázi malého bubeníčka.
Tohle je rozhodně nejextravagantnější kostým.
Ano.
Podívejte na to.
Je to hrozně...
Ale vážně to zmákli s utajením identity toho chlapce.
Nepodařilo se nám sehnat souhlas s použitím jeho fotky v tomhle pořadu.
Myslel jsem, že mu dají černý obdélník přes oči.
Tohle je dost zlověstné.
Tohohle jsi při koupání chytil za pindíka.
Přijel k nám na víkend.
Koupal ses s ním
- a chytil jsi ho za přirození. - To si děláš... Já ne. Ne!
- Proto neodhalili jeho identitu. - Nechytil jsem ho za penis.
- Ale ano. - To ne.
Tak co jsi udělal?
Viděl jsem ve vaně něco bimbajícího se,
ale byl jsem...
Byl jsem zvědavý. Jen jsem ho tak plácl.
Ne, že bych...
Byl jsem děcko!
Hele, moje vánoční tradice byly převleky.
Tvoje vánoční tradice...
ta na 100 % hlavní je královnina řeč.
- Ano. - Každé Vánoce
pronáší královna řeč k národu
a můj otec si ucvrnkává jako puberťačka na koncertu Shawna Mendese.
Tak nadšený je.
Proč jsi tak posedlý královninou řečí?
Kdo je Shawn Mendes?
Nebyl to jeden z kluků ve vaně, nebo ano? Shawn Mendes?
Proč jsi tak posedlý královninou řečí?
Královna je člověk, kterého obdivuji.
- Ty jistě také. - Jo.
A když pronášela řeč každý... Vždy, když ji pronáší,
tak prostě vstanu.
To je to divné.
Chtěl jsem, abys vstával taky.
- To je to divné. - Proč?
Sledování královniny řeči, to chápu,
ale nutit nás kvůli tomu vstát...
U národní hymny, to možná. U hymny se stojí.
Ale on nás nutil stát celý projev.
Celou dobu projevu, každý rok.
Vidíš, jak nesvůj tam vypadám?
Očividně mi vnutili i ten oblek.
Viděli jste někdy někoho v obleku, aby se tvářil tak nesvůj?
Vypadám jako fotbalista u soudu za řízení pod vlivem.
Vánoce by nebyly Vánocemi,
kdyby vám někdo nóbl nepovyprávěl, jaký měl rok.
Dali jsme tedy otci příležitost pronést vlastní královu řeč.
Před začátkem ještě rychlé upozornění.
Jménem Netflixu a vlastně celé rodiny Whitehallů
bych vám rád řekl, že nejsme nijak zodpovědní za to, co uvidíte.
Dámy a pánové, u královy řeči vážně nemusíte vstávat.
KRÁL
Rok 2019.
To byl ale bordel.
Od ženy, která vypadá, že neumí napustit vanu,
k muži, který vypadá, že by ji potřeboval.
Královna musí mít Borise plné zuby.
Divím se, že nepožádala prince Philipa, aby ho vzal na projížďku.
V roce 2019 jsme zažili spoustu důležitých výročí.
Je to 30 let od pádu Berlínské zdi.
A já musím říct, že mi chybí.
Byl jsem radši, když měli Němci pevně dané místo.
Také je to 50 let od přistání na Měsíci.
A pořád jsme s ním nic neudělali.
Je stejný, jako byl vždycky.
Chladný, neutěšený, pustý a posetý kameny.
Skotsko ve vesmíru.
Také proběhlo mistrovství světa ve fotbale žen.
Velmi mě překvapilo, že něco takového existuje.
Zní to jako ze science-fiction.
A konečně, Jack mi ukázal něco, co se jmenuje Love Island.
Kurva, co je to za děsné lidi?
Proč mají svá jména na lahvích s vodou?
Nejspíš proto, že jsou tak tupí, že by je mohli zapomenout.
Ale asi to má i světlou stránku.
Líbila se mi myšlenka, že vezmeme všechny ty všiváky
a umístíme je na nějaký vzdálený ostrov.
Je to trochu jako to, co jsme udělali s Austrálií.
A poslední věc, kterou chci říct...
je citát od Ježíše.
„Mírní zdědí Zemi.“
I když můžu s radostí říct, že to nenastane...
dokud budeme mít konzervativní vládu.
Veselé Vánoce.
KRÁL
Duch Vánoc.
Teď tu máme třešničku na dortu,
pozval jsem jednoho z našich nejlepších herců,
aby se k nám dnes večer přidal.
Prosím, dámy a pánové, přivítejte hvězdu Panství Downton...
Pana Hugha Bonnevillea!
My milujeme Panství Downton, my milujeme Panství Downton,
jsme moc rádi, že je to on,
pan Hugh Bonneville!
Hughu, díky, že jste přišel.
- Tohle je vážně... Je to ohromné. - Je to ohromné.
Vážně ohromné. Vzrušující. Díky za pozvání.
Jste připravený
na nejpodivnější vánoční oslavu, na které jste kdy byl?
Viděl jsem prvních 20 minut a je to fakt ujetý.
Máme vážně velkou radost, že jste tady.
Rád bych slyšel o Vánocích u Bonnevilleů.
V minulosti jsme se s rodinou scházeli na pár dní,
ale je problém se pak všech zbavit.
Chápete? Kdy odjedou?
Takže jsem před třemi lety vymyslel něco geniálního.
Předstíral jsem, že se to všechno odehrává na výletní lodi.
To byl můj... můj vtípek.
Takže jsme týden před Vánoci rozeslali
takový seznam. Soupis věcí, co by se dělal na lodi.
Bylo tam: „Den 1, vyplouváme v 18:00.
Kapitán vás přivítá a na první palubě proběhne přípitek.
Den 2, vánoční představení, ať budeme kdekoli.
Potom odpoledne následuje studené občerstvení.
A den po Druhém svátku vánočním v 11:00 následuje vylodění.“
„Užili jste si, a teď táhněte.“
To je můj člověk.
Nejlepší tip.
O Vánocích nemám rád moc hostů.
Radši to držím v naší divné rodině, nechci aby někdo...
no, viděl naše podivnosti.
Myšlenka, že tam bude víc lidí než nás pět,
mě naplňuje hrůzou.
No, když jsem viděl pár vašich domácích videí...
Můžu...
- Můžu říct, že to chápu. - Chápete proč.
Chápete, proč to držíme v kruhu rodiny.
Když už je řeč...
o rodině...
Hilary!
Ježíši!
Hughu, sklenku šampaňského?
Děkuji.
Díky moc.
To je moc milé.
Ona není zaměstnanec.
- Je to moje matka. - To je paní Whitehallová.
Dobrý den.
- Vzdáváme vám hold. - Lorde Granthame.
Dobrý den, Hillary.
Vypadáte skvěle. Dělá to doma často?
Dělá. Často ji nutím, aby se takhle oblékala. Třeba o víkendech.
- Kopněte to tam. Já bych to tam kopnul. - Jo.
Ráda bych řekla, že kdyby dělali druhý film Panství Downton...
Jsem k dispozici.
Je připravená.
Díky, matko.
Ano, Hilary.
Uklidni se, Hilary.
- Vím, že jsi nadšená. - To jsem.
- Je to vaše klientka? - Je.
Jo. Já...
Teď v důchodu mám jen jednoho klienta.
A kam mě to dostalo.
Takže, převlékal se někdy mladý Hugh Bonneville
někdy v životě do kostýmů stejně jako já?
Shodou okolností vím, že takové období bylo.
Dobře, už je to tu.
- Podívejte na to! - Podívejme!
- Není to roztomilé? - Řeknu vám, ze kdy to je.
Muselo to být kolem roku 1970,
- protože... - To je hitlerovský knírek?
Ano, to je hitlerovský knírek.
Tohle je rok...
- hádám... - Je to mikrofon.
Aha, to je mikrofon.
- Proč by to byl hitlerovský knírek? - Pardon.
Ne, já... Já...
Hádám, že je to rok 1970, rok předtím přistáli na Měsíci
a já chtěl být astronaut. Musím říct,
že to bylo vyrobené z azbestu nebo něčeho divného s ropou...
Smrdělo to. Hrozně to smrdělo a bylo mi z toho zle,
proto jsem neměl spuštěné hledí.
Když bylo spuštěné hledí, stoupal ten pach z divného obleku
až nahoru a já se v tom dávil a skoro jsem zvracel.
Jako já jste byl o jiných Vánocích
přinucen ke konzervativnějšímu stylu.
- Podívejte na něj. - Ano.
Kravata nacpaná do šortek.
Proč ses neoblékal takhle, Jacku?
Vždycky sis oblékal ty divné věci,
dámské šaty a podobně.
Proč sis nevzal kravatu?
Vzal.
Ty jsi mě oblékal takhle a já si bral kostým. Jako Hugh.
A to je dobře. Jsme si očividně hodně podobní.
Panebože. Co jste hrál u jesliček?
Já byl... Já byl vlastně...
Poprvé jsem byl dost nízko.
Myslím, že jsem byl...
Nebyl jsem tak nízko jako ovce, ale byl jsem pasáček ovcí.
Protože je jasné, že když stojíte za prd a je nutné vás obsadit,
přidá se prostě další ovce.
Máte prostě spoustu ovcí. Níž než ovce už být nemůžete.
A, ehm...
- Takže jsem... - Musím nesouhlasit.
Já byl...
Myslím, že je pasáček ovcí, ovce, oslík
a pak emu. Ten je, myslím, nejníž.
- Emu? - Emu, ano.
- Já byl emu. - To byl váš nápad?
Ne. Jeho nápad.
- Byl jste... - Nebyl to můj nápad. Já chtěl být Josef.
Samozřejmě jsem chtěl být Josef. Nebo možná Marie.
Pořád je naděje. Je...
- Přinutili mě... - Je tu naděje.
Pořád je ještě čas.
Rád bych se zeptal, jestli se vaše kariéry někdy střetly?
Můj otec byl agent, vy jste herec.
- Tušil jste o něm něco? - Rozhodně. Byl živoucí legenda.
Bylo to takové, že když jsem začínal,
jedna z mých prvních prací byla v Colchester Mercury Theatre,
a hrál jsem tam celou sezónu.
Napsal jsem Michaelovi tohle:
„Vážený pane Whitehalle, bylo by skvělé, kdybyste přišel a zhlédl vystoupení.
Možná bychom si mohli promluvit a mohl byste zvážit mé zastupování.“
Ten sráč neodepsal.
Tati!
Tys neodepsal Hughovi Bonnevilleovi?
Je vtipné, že to říkáte,
protože další člověk, který mi tou dobou napsal,
byl Julian Fellowes.
Julian Fellowes napsal Panství Downton,
kdybyste si říkali: „Kdo?“
A když jsem byl u Juliana a Emmy naposledy...
řekl mi:
„Žádal jsem tě, abys mě zastupoval.“
A já na to: „Juliane, o tom nemám tušení.
Netušil jsem, že jsi mi psal.“ Hrůza.
A on řekl: „Vždyť jsi mi odepsal.“
A já: „Co prosím, Juliane?“
A když jsme šli ven na oběd, on vyndal...
dopis...
ve kterém se psalo: „Drahý Juliane, děkuji mnohokrát.
V tuto chvíli mám bohužel víc klientů,
než dokážu zvládnout a řídit,
ale lichotí mi, že ses na mě obrátil.“ Nebo tak něco.
- „S úctou...“ - „S úctou, MX.“
A Julian řekl: „Tak co ty na to?“
A já: „Juliane, to není můj rukopis.
- Tohle je padělek.“ - Hughu, chci se zeptat na Paddingtona.
- Paddingtona miluju! - Dobře.
Ten film je úžasný.
Jaké to je natočit film, který se stane ikonou?
O Vánocích jistě poběží všude.
Jsem na něj moc hrdý. Byl jsem nervózní,
protože jako malý jsem Paddingtona miloval a nečekal jsem, že...
Nemyslel jsem, že to bude fungovat, ale ono ano.
A řekl bych, že ten druhý byl svým způsobem ještě lepší, takže to bylo...
Jsem na to hrdý.
- A dělal jste i audioknihy. - Dělal jsem většinu audioknih.
Z nějakého důvodu má na ty první a poslední monopol Stephen Fry,
ale dovolili mi udělat ty uprostřed. Jo.
A já o letošních Vánocích...
Udělal jsem to, že jsem začal psát vlastní knihu pro děti,
strávil jsem tím hodně času,
mořil jsem se s tím a konečně mám hotovo.
O letošních Vánocích vydám svoji první knihu pro děti.
Jak to, že jsi napsal knihu?
Nikdy jsi žádnou nečetl.
Neměl bys mít zkušenosti se čtením,
než začneš psát?
Jmenuje se to Grouch.
- Má kniha se jmenuje Grouch. - Tak to je ona.
Říkal jsem si, že když tu dnes večer máme jednoho z nejlepších herců světa,
jestli byste mohl...
přečíst Grouche tomuto publiku?
- Je to v podstatě světová premiéra. - Dobře. Dobře.
Pane Bonneville.
- Děkuji. - Grouch.
Grouch. Napsal Jack Whitehall.
„Daleko, předaleko
v jeskyni na hoře jménem Šlápota žil Grouch.
Tady je. V puse dýmka a v uchu trumpeta.
Srdce měl chladné ze všeho toho pohrdání a skepse.
Nohu zas obří...
dala se mu do ní sepse.
Žil poblíž městečka Kdojekdov, to jméno skvělo se jasně,
v něm žili herci, co slávu získali na stříbrném plátně.
Grouch však měl na úspěch svůj vlastní patent.
Profesí totiž byl divadelní agent.
O každých Vánocích, když Luna začala nebeskou toulku...
sebral svůj povadlý pytel a s jiskrou v oku...
proklouzl do města, a i když je to na pěst,
ukradl 15 % těm chudákům z mezd.
Bral si ty peníze...
milující rodina na něj čekala.
Myšlenka na útratu za ni mu ale žaludek zvedala.
Místo toho došlo na mrhání, rozhazování a utrácení
za hloupé knihy o Churchillovi a Grouchovo opíjení.
To se dělo každý rok až do jedněch Vánoc,
kdy se herci rozhodli, že tohle už je moc.
‚Bral jsi peněz, co se nesluší,
takže se obávám, že jdeme pryč.‘
Grouchovi vyletěla pára z uší,
zrudl a rád by na ně vzal bič.
Prskal a nadával s ohromnou vervou
když scházeli z hory, nazval jednoho z nich...
Sedící v jeskyni, práce se štítí,
kde teď najde peníze na svoje pití?
Pak v televizi všiml si té tváře,
chlapec vypadal povědomě, ale jen spoře.
‚Hilary, kdo je ten kluk s modrýma očima a skvělými vlasy?
Všechny je rozesmívá, to bude klasik.‘
‚To nemyslíte vážně, pane Grouchi. Ten Jedi legrace,
ten kluk se skvělými vtipy je váš syn přece.‘
Peníze zhmotnily se před zákalem zkaženýma očima,
mít Grouch duši, jak ta by teď plakala.
‚Nepotřebuju herce s jejich přehnanými gesty,
chci-li mít peníze, vyrazím s ním na cesty.‘
Tak tohle je příběh,
co má daleko k příjemnému,
jak Grouch ukradl Vánoce
a vlastnímu synovi zas kariéru.“
To je ale úžasný příběh!
Dámy a pánové, Hugh Bonneville!
Děkuji. Najdete ve všech dobrých knihkupectvích.
Bylo to úžasné.
A teď zase trochu Queer týmu.
Podíváme se, jak to s tou bandou a mým tátou dopadlo.
Proč jdeme do ložnice?
- Čeká tam na tebe Tan. - Kdo je Tan?
Stylista.
- Aha, dobře. - Dobrý den.
- Ahoj, já jsem Michael. - Rád vás poznávám.
- Moc rád tě poznávám. - Rád tě vidím.
- Taky tě rád vidím. - Jak se máš?
Posadíme se?
- Jo, jasně. - Můžeme?
Víte, museli jsme tu zeď zvukově izolovat.
Protože, chápete... Víš, tvoje máma...
Ne, je to vážný problém.
Když si vezmete tak mladou ženu jako já...
- Nevím, jestli mám dál poslouchat. - Já nevím, jestli mám poslouchat.
Samozřejmě už to není tolik jako dřív.
V tomhle jsem teď trochu zpomalil.
Ale ona je pořád... Je to jako chřestýš.
Kvůli tomu tu ale nejsme.
Ne. Jsme tu, abychom probrali tvé oblečení.
Asi by bylo lepší, kdyby se Michael oblékal mladistvěji.
Nikdy jsem ho neviděl v džínách, neviděl jsem ho v ničem všedním.
- Víš... - Vždyť tohle je vycházkový oblek.
- Tohle není všední. - Není formální, je všední.
A pokud mám být hodně všední, asi bych si mohl sundat vestu.
- To je velmi všední. - Že?
Kde bydlí vaše obleky?
- Tam? - Tamhle.
- Dobře. Můžu se podívat? - Jo.
Spousta se mi jich líbí. To je super.
- Jo. - Jacku, neškleb se.
Tohle je odvážná volba.
Kam tohle nosíte?
Mně se líbí, tobě ne?
- Přijde mi krásný... - Je na večery v Soho.
Tak tohle je divný.
Víte, nechce se mi věřit, že byste je nosil.
Ano, oblékl bych si je, kdybych měl kravatu stejné barvy.
Rád ladím.
Takže opravdu přemýšlíte
- nad svými doplňky. - Ano.
Jaké doplňky ještě máte?
No, mám tohle.
Tohle je princ Albert.
- Dal mi ho můj otec. - Tohle se jmenuje princ Albert?
Říkávalo se jim princ Albert. Kapesní hodinky.
- Princ Albert... - Tak tak.
Ne, neříkej jim princ Albert.
- Proč? Je to princ Albert. - Není...
- Teď to znamená něco jiného. - Mám ho vytáhnout?
- Ne! - Tak už je venku.
Říkej: „kapesní hodinky“.
Až umřu, dám svého prince Alberta Jackovi
- a ten ho předá svým dětem. - Bože, ty máš štěstí.
- Ty vůbec nevíš...
Netuším, o čem tu mluvíte.
O piercingu na pindíku.
- Cože? Piercing penisu? - Ano.
- To je princ Albert. - Nechutné.
- Pomáhá to... - Proč by to někdo dělal?
Víte, jak jste mluvil o té zvukové izolaci stěny?
- Jo. - Potřebovala by další vrstvu,
kdybyste ho měl. Někomu byste tím udělal hodně dobře.
- Zvlášť, kdybys tam měl hodinky. - Ano!
Dobře, Jacku, chtěl jsi vidět tátu v něčem všednějším.
- Je to tak? - Jo.
Myslím, že máme něco, co si zamiluješ.
Michaeli!
- Ano. - Můžete se předvést?
Vypadám, jako bych utekl z Alcatrazu.
Necítíš se všedně a uvolněně?
Rád bys se mnou takhle šel ven, že?
K tomu tenhle outfit není. Tenhle je k tomu, abys byl v klidu doma.
Je to klidaxační outfit.
Abych byl upřímný, moc se mi to nelíbí.
V tom případě mám ještě zálohu a tu si určitě, určitě zamilujete.
Vyzkoušíme ji?
Ó, ano! Ano!
Ano! Ano!
Vypadáš skvěle. A tvoje kotníky taky.
- Ukaž víc kotníku. - Jo.
Nezvlhčoval jsem je, protože jsem chtěl ten popelavý vzhled.
Krásně se doplňuje s těmi keckami.
- To mu omladilo krk tak o 30 let. - To se mi líbí.
Navíc se to na Vánoce hodí, protože když začneš mluvit
- o Brexitu a podobně... - Jo.
Můžeme to vytáhnout výš.
- Zabudovaný roubík. Super. - Ano.
Na letošní Vánoce ideální pro každého otce.
Hilary si to zamiluje. Zeptáme se. Hilary.
Řeknete nám, co si o tom myslíte?
Ne, mami!
Vypadá skvěle.
Sedí vám to takhle?
Jestli mi tohle sedí?
Jo, mohlo by tohle být vaše nové já?
Myslím, že nejspíš ne.
Nesedí mu to.
Vypadá v tom obleku vážně skvěle. Je to elegantně oblečený muž.
V něm problém není.
Myslím, že problém je tamhle.
On potřebuje pomoc.
Trápí mě Jack. To v jeho šatníku je problém.
Vezmu ho zpátky za klukama a vyřešíme to.
Dobře.
Jacku?
Přidáš se k nám?
Já nechci.
- Ale no tak! - Panebože!
- Tak... - Panebože,
ty mě teď hrozně přitahuješ.
Kalhoty jsou mnohem lepší.
Chybí mi pohled na spodky, ale jinak jsem celej žhavej.
Připadám si oblečený tak, že bych měl s cizinci mluvit hlasitěji.
Působíš sebevědomým a pohledným dojmem.
Jestli se to líbí vám, tak se to líbí i mně.
Skupinové objetí! Pojďme!
Panebože, jsme na tebe tak hrdí!
Co zpomalený výskok?
Takže...
líbil se ti zážitek s Queer týmem?
Jo. Víš, myslel jsem, že...
Jo, byli v pohodě. Hodně v pohodě.
Ohromující recenze.
Chci si promluvit o naší další vánoční tradici.
- Ano? - Nejenže jsem se oblékal, jako jsi...
jako jsi nás nutil.
Také jsi chtěl aby tvé děti pily jako ty.
Tohle bude možná to nejbritštější video, které kdy uvidíte.
Trocha kontextu: tohle bylo natočeno v roce 1994,
bylo mi pět let,
Molly byly tři roky
a mému bratrovi, Barnabymu, byly dva roky!
- Ještě víno! - Stavěli jsme sněhuláka.
Už jsi dopil?
Chci ještě.
Ještě.
Ten kluk to tam kopnul.
Už bych mu nedávala.
- Sněz trochu jídla, Barney. - Už jen jednu, Barney.
Tohle je totiž Chablis Premier Cru 1990.
Kde je Molly? Ahoj, Molly.
- Víno. - Barney skvěle napodobuje
pana Ferryho.
Kopnul to do sebe a pak to vykašlal. Ou!
V... V... Veselé Vánoce.
Nádhera.
Podívej na Barneyho.
Je roztomilý.
Jak se cítíš, když to vidíš?
Že jsi nalil svému dvouletému synovi alkohol u vánočního oběda.
To není pravda. Ale ke snídani měl mimosu.
Chci říct... Bylo jí jen maličko.
Každopádně zdravíme Molly, která nás sleduje z první řady
a Barnabyho, který nás sleduje z kvalitní protialkoholní léčebny.
Jsme už skoro na konci. Teď už zbývá jen velké finále.
Dnes jsem vám řekl, jak jsem se styděl za svůj výstup v roli emu.
No, došlo mi, že vánoční speciál na Netflixu
je mojí šancí s tím konečně něco udělat.
Rozhodl jsem se napsat vlastní muzikál,
kde se emu konečně dostane zasloužené pozornosti.
Najal jsem proto kmotra hudebního divadla,
lorda Andrewa Lloyda Webera.
Nejdřív bychom asi měli vymyslet zápletku muzikálu.
Dobrý nápad.
Co třeba tohle?
Mladá emu sopranistka,
která se stane posedlostí vražedného, nechutně znetvořeného
operního emu?
To zní dobře, ale už to existuje.
Emu na kolečkových bruslích?
- Popravdě... - Máte nějaký nápad?
Co třeba postarší emu,
který má syna...
- syna blbečka. - No, nevím, jestli by tohle...
Nevím, jestli by to šlo.
Blbeček. Byl to prostě blbeček.
Jen sám se svými vzpomínkami
na jeho dny na výsluní.
Prostě jen blbeček,
k němuž se vracely touhy.
Prostě jen blbeček,
který začal...
Něco takového. Víš, docela to vidím.
Myslím, že s lordem Lloydem Weberem, to docela šlo.
Nebo Andym, jak jsem mu nesměl říkat.
Další byla Bonnie ke svému Clydeovi.
Chaka Demus ke svému Pliersovi.
Sir Tim Rice.
- Rád vás vidím. - Moc rád vás vidím.
Takže...
Mimochodem, miluju Hamiltona. Jeden z mých nej.
Ten není můj, ale...
Taková skromnost.
Myslel jsem si, že by v tom muzikálu mohlo být místo, kde zarýmuju.
- Co prosím? - Zarapuji.
- Aha, zarapujete. Ano. - Ano.
Nezkoušej mi říkat, že nemůžu lítat. Je mi fuk, co tvrdí, já cestu mám svoji.
Já nejsem pštrosátko,
já jsem emu, čubko.
Můžete zajistit,
že se moje jméno neobjeví ve spojitosti s tímto projektem?
Taková skromnost.
Takže hudbu máme.
Máme i text a teď je čas na choreografii.
A aby mi s tím pomohl,
zajistil jsem si pomoc mého kamaráda, Laytona Williamse.
Hvězdy West Endu, hrál v muzikálech jako je Billy Elliot,
Everyone's Talking About Jamie.
Ahoj!
Ahoj. Paráda. Jak se máš?
Pět, šest, sedm a krok, kop, krok, kop.
Šlo to vážně dobře.
Zdálo se, že jsem se minul povoláním.
Slyšel jsem tady mumlání od jiných tanečníků.
Myslím, že tam zaznělo: „bílý Usher“.
Pět, šest, sedm a bum a bum.
Očividně mám vrozený smysl pro rytmus.
Opravdu? Upřímně...
tohle je naprosto bez šance.
Pomalu se finišuje, je čas začít s upoutávkami.
Jacku, slyšel jsem, že děláš muzikál. Nový muzikál?
Nový muzikál, ano.
Zajistil jsem si pomoc lorda Andrewa Lloyda Webbera
a sira Tima Ricea.
Navíc ve svém muzikálu hraju i já.
Ohromné. A bude tam tvůj táta?
Ne. Ne, budu tam jen já.
Budu tam já. To já jsem hvězda a poprvé budu zpívat v muzikálu.
Bez táty?
Bez táty.
To je docela škoda.
Jaká je další otázka?
Cítím se sebevědomě
a myslím, že to jen stačí trochu doladit, takže...
Vrátím se tam a vybrousím to.
Všechno vypadá vážně skvěle.
Tak jo, pojďte, lidi.
Neodpočíváme.
Dáme to znovu.
Dámy a pánové,
jedná se o světovou premiéru muzikálu Emu.
A Marie povila děťátko.
A to se jmenovalo Ježíš.
Ježíš!
A Pán byl potěšen.
Možná poznáváte tu scénu.
Zdá se povědomá i mně.
Vypadá dost normálně
ale podívejte se znova.
Řekněte, co vidíte?
Zapomeňte na osla,
zapomeňte na ovci,
zapomeňte na Ježíška!
Tady teď jde jen o mě!
Jsem emu!
Příběhy o jesličkách, které slyšeli jsme ve škole,
nejsou pravda tak úplně.
Zde je příběh vánoční, co nevyprávěl nám chytrák.
A hlavní postava je nelétavý pták.
Byl jsem emu!
Slaboučký kluk.
Než můj otec, ten hlupák až to bolí,
nepoznal mou cenu a neposlal mě do internátní školy.
Teď housličky.
Sedím sám na koleji,
ostatní emu mě ignorují.
Sedím sám, na hodiny koukám,
u sebe jen svačinku a ztvrdlou ponožku mám.
- Proč mám v posteli chlapa? - Není čas vysvětlovat.
Jsem archanděl Gabriel. Co se děje, malý emu?
Nechci být emu. Být emu je na nic.
To není pravda.
- Emu jsou ti nejlepší ptáci! - Trochu to přehrává.
Jsi druhý největší pták světa.
Aha, nemá kalhoty.
Běháš 50 kilometrů v hodině.
Bože!
Rod Hull měl taky emu, to je narážka pro tvou mámu,
jo, nejlepší ptáci jsou emu.
Ale podle táty jsou emu blbí!
Tak to je ale pitomec!
Naprostý sráč!
Mám pro tebe zprávu!
Povolal tě Bůh sám!
Vezmeš Marii a Josefa do Betléma!
Osle ty uhni stranou, pro emu je tenhle plán.
Emu je ten nejlepší pták!
Josefe!
Je mi fuk, co táta říká. Jsem důležitý!
- To je ono! - Pomozte, pomozte mi vstát.
Zapomeňte na osla, toho blbého osla.
Tady teď jde jen o mě!
Jsem emu!
A co narození Ježíše Krista, Jacku?
Má pravdu.
Vzal jsem je do Betléma.
Jak vám můžeme poděkovat, pane?
Nechci, aby to byla věc přehnaná,
stačí jen nezapomenout na nás.
Nezapomeňte na nás.
A dejte mi pět hvězdiček.
Je těžké tomu uvěřit, ale říkám pravdu,
skutečnou hvězdou Vánoc je vánoční emu.
Jediný důvod proč neslyšeli jste příběh ten,
je nahrazení emu malým oslíkem.
Malý oslík, malý oslík
na prašné...
Ticho! Jestli to chcete zpívat, tak se správným textem!
Malý emu, malý emu...
To je lepší!
...na prašné cestě.
Emu byl skutečný vánoční zázrak,
skutečná kometa zářící na nebi.
Před víc než 2 000 lety
jsem se v Betlémě naučil létati.
Zapomeňte na osla,
debilního, blbého osla.
Zapomeňte na ovci.
Bé, bé, bé.
Zapomeňte na Ježíška.
Fňuk, fňuk, fňuk.
Tady teď jde jen o mě!
Jde tu jen o něj!
Jde tu jen o mě!
Jen o něj!
Jsem emu!
Emu!
Děkuji mnohokrát, dámy a pánové!
Dobrou noc!
Debilní, blbý osel.
Bé, bé, bé.
Fňuk, fňuk, fňuk.
Jde jen o něj!
Emu!